Текст книги "Мільйон на трьох"
![](/books_files/covers/thumbs_240/mlyon-na-troh-95298.jpg)
Автор книги: Сергій Радкевич
Жанр: Современная зарубежная литература, Современная проза
Возрастные ограничения: +16
сообщить о неприемлемом содержимом
Текущая страница: 2 (всего у книги 15 страниц) [доступный отрывок для чтения: 4 страниц]
Розділ 2
Перед тим як розбігтися Гарник, Лесик і Каратаєв вирішили сполоскати горло. У їхніх кишенях поки що гуляв вітер, а тому на щось крутіше, ніж «Овочевий», вони наразі не були спроможні. Хоча, якщо чесно, то десь в глибині душі, хлопці, усі троє без винятку, любили цей магазин. Кожен по-різному, кожен з різних причин, але до цього торгового закладу вони проймалися особливою симпатією навіть незважаючи на те, що там за прилавком стояла вічно сердита тітка Віра.
Саме біля «Овочевого» Лесик востаннє бачив свого батька, який неподалік від магазину стояв зі своїми товаришами і цідив «жигулівське». Це було десь років десять тому. Побачивши свого синочка, він покликав його, і дав гроші на морозиво. Скільки тоді там тих грошей було, Лесик уже не пам’ятає. Навіть не пригадує смак того морозива. У пам’яті відклалася лише образа – батько навіть не запитав «як у тебе справи синку?», не поцікавився, як там мама… Лише всипав у кулак копійки і сказав: «На, купиш собі морозива». А нащо йому були ті копійки, нащо той перемерзлий пломбір, коли хотілося, щоб татко просто хоча б кілька хвилин з ним поспілкувався, погладив по голові… Незважаючи на усі образи, хлопця щоразу тягнуло в «Овочевий». Він давно вже втратив віру у ще одну зустріч з батьком, але десь глибоко в душі все ж таки жевріла надія на те, що десь колись його може знову тут вдасться побачити.
Гарника Степана теж завжди тягнуло в напрямку «Овочевого». У дитинстві мама часто його сюди водила і купувала біле холодне морозиво, або такі ж смачні кольорові льодяники. А одного разу вона відмовилася це зробити. Сказала, що немає грошей. Маленький Степанко не хотів зрозуміти цього, йшов за мамою і голосно на пів Тернополя плакав. А тут ще й як на зло сандалик на лівій нозі розірвався, хлопчик узяв його за пасок у руку, і розмахуючи порваним сандаликом, босоніж ішов за мамою і ревів «хочу морозива!». Згодом хлопцеві стало соромно за цей вчинок. Щоразу, коли він згадував про свою покійну маму, на голову спадала чомусь саме ця прикра історія.
А у Вадима Каратаєва все було значно простіше. Він шанобливо ставився до «Овочевого» тільки тому, що в цьому магазині йому з дванадцяти років продавали цигарки і з чотирнадцяти – пиво, вино та горілку.
Зараз вони усі троє зайшли у свій улюблений магазин. Магазин їхнього дитинства. Вадиму було байдуже що пити. Лесик більше надавав перевагу «чернігівському», а Гарник належав до числа тих людей, які готові вживати що завгодно, але головне, щоб місцевого розливу. Тож усі мусіли слідувати за лідером. Тому й зупинились на «микулинецькому».
У компанії друзів страх Лесика трішки притупився, у подумках він менше згадував про Сєдакова. Натомість в голові постійно крутилася спокуслива пропозиція, яку сьогодні подали товариші. Після випитого пива у хлопця трапився ще більший приплив хоробрості. Проте, коли біля 23-ої школи обоє друзів почергово потисли йому руку на прощання, страх знову повернувся до Лесика. Треновані м’язи на ногах так і тремтіли в очікуванні, коли зверху поступить команда втікати.
«А що коли біля будинку його зустріне кредитор?» – раптом виникло у недостатньо охмелілій голові хлопця.
Зазвичай, крутячи своїми мізками, Лесик так і нічого путнього вигадати не міг, але цього разу, як це не дивно, він все ж таки знайшов вихід із ситуації. Вказуючи рукою за пояс Гарника, він попросив:
– Послухай, Степане! А чи не міг би ти мені позичити своє заспокійливе для Сєдакова?
– Гадаєш воно тобі допоможе? – на устах Каратаєва заграла іронічна посмішка… – Борг все одно потрібно віддати.
– Це зрозуміло. Але ж треба якось приструнити Сєдакова, бо поки назбираю необхідну суму, то він з мене кишки випустить.
– Якби ти погодився на мою пропозицію, тоді б тобі вдалося вирішити свої проблеми і розрахуватися з боргами. – нагадав Гарник. У його голосі проскакували явні нотки докору.
– Але ж відмови не було. – спробував схитрувати хлопець. – Я взяв два дні на роздуми. Дай мені пістолет, щоб я спокійно міг все обміркувати. Бо інакше цей бандюкович мене може так пом’яти, що навіть при усьому моєму бажанні не зможу вам допомогти. А через два дні я скажу відповідь і поверну стрілялку.
– Ну, гаразд. – Гарник озирнувся довкола.
Витримавши коротеньку паузу і переконавшись у тому, що за ними ніхто не спостерігає, він передав пістолет у руки Лесику. Той відразу ж заховав зброю під своєю тонкою літньою курточкою.
– Але будь обережним, ствол заряджений. Дивись, щоб біди не наробив. – попереджуючи товариша, Степан два рази кивнув вказівним пальцем.
– Не тремти. Все буде окей. – хвацько запевнив Петро і ще раз вдарив по руках своїх друзів.
З пістолетом за спиною якось не так страшно було іти додому. Хлопець навіть наспівував собі якусь модняцьку пісеньку.
Однак біля будинку мелодія враз обірвалася. На лавочці біля під’їзду Лесик помітив знайому лисину. Бритоголовий морщив свого твердого лоба і палив дорогу цигарку. Лесик першим його побачив і міг звичайно накивати п’ятами. Але у хлопця склалося враження, що Олексій Сєдаков нікуди не поспішає і спеціально тут чекає на свого боржника.
Значить втікати нема сенсу, додому все одно потрібно якось потрапити, тож краще вирішити це питання зараз.
Петро зібрався з думками, перевірив чи пістолет на місці і рушив назустріч своєму кредитору.
Коли бритоголовий його помітив і звів густі брови, Лесик з вдаваною бадьорістю привітався:
– Здоров був, Олексо! Ти мабуть мене чекаєш?
Хлопець навіть спробував зобразити сяку-таку криву посмішку, але у нього це погано виходило. Сєдаков належав до числа тих неприємних типів, які тільки одним своїм пронизливим поглядом навівають страх на співрозмовника. Не потрібно бути хто-зна яким психологом, щоб дивлячись на Олексія, зробити безпомилковий висновок – бандит, та й годі.
Почувши голос Лесика, та ще й такий доволі оптимістичний, Сєдаков на лавочці аж підстрибнув від подиву.
– Ух, який ти здогадливий. – кредитор запустив цигарку на асфальт. – Щось ти підозріло щасливий сьогодні? Мабуть, десь зірвав добрий куш?
– Поки що ні. Але я близький до цього.
– Так, не зрозумів. То боржок погасити у тебе поки що немає чим? – Олексій відразу завернув поближче до суті справи.
Лесик озирнувся довкола. Біля будинку не було нікого, на дитячому майданчику – теж нікого, але розмахувати на вулиці пістолетом якось вже занадто.
– Тут втішити тебе не можу. Давай зайдемо у хату, вип’ємо чаю, там заодно і розрахуємось.
Сєдаков уже якось був у квартирі Лесика. Подібні проблеми у хлопця виникали не вперше. Тож одним візитом більше, одним менше – ролі не грає. Зате у помешканні буде можливість поставити цього знахабнілого кредитора на місце і попередити його, щоб не турбував до тих пір, поки не підвалять фінанси.
Нічого не підозрюючи, Сєдаков підняв з лавочки свою важку тушу, підтягнув джинси, які за відсутності ременя постійно сповзали з сідниць, і націлився поглядом на двері під’їзду. Схоже його такий варіант теж влаштовував. На випадок відсутності грошей, можна було пом’яти ногами свого боржника і на вулиці. Але у квартирі це робити зручніше. Спокійніше…
Олексій піднімався по сходах слідом за Лесиком. Поки хлопець шукав ключі і відчиняв вхідні двері, він за його спиною уже почав демонстративно розминати м’язи. Потім, коли двері відчинилися, переступив поріг і, недовго затримуючись у коридорі, зайшов у кімнату.
– Що пити будеш, чай чи каву? – по-господарськи поцікавився Петро.
– Спочатку давай гроші. – гаркнув Сєдаков, наганяючи страху на хлопця своїм грізним голосом.
З такими вокальними даними годиться на цвинтарі хіба що могили копати. Там вже точно його ніхто лякатись не буде.
Олексій був не надто високим на зріст. Десь такий як Лесик, а може навіть і на якихось 2–3 сантиметри нижчий. Але за рахунок заняття спортом і за рахунок своїх холодних синіх очей, в яких завжди віддзеркалювалися гроші, незалежно від того на що він дивився, «кредитор» виглядав потужно і грізно. Такого голими руками не візьмеш. Навіть і пробувати марно. Але коли у тебе є зброя? Тоді зовсім інша справа.
Лесик на якусь мить замешкався, витримав паузу, щоб оволодіти собою і десь з глибини душі почерпнути хоробрості.
– Гаразд, секундочку. – мовив хлопець, а потім запустив руку за пояс і дістав звідти пістолет.
– Е, е, ти що в сосну вдарився? – переляканий Сєдаков почав оглядатися по сторонах у пошуку шляхів для відступу.
Озброєний Лесик стояв на порозі і єдина можливість для втечі з однокімнатної квартири – це тільки через вікно. Але така перспектива була маловтішна, враховуючи, що помешкання боржника знаходилося на восьмому поверсі.
– Ану цить, мордо бандитська. – хлопець націлив пістолет на свого кредитора. – Руки вгору.
Сєдаков задер догори свої пружні біцепси, але пригрозив:
– За такі жарти тобі доведеться дорого заплатити.
– Будь-ласка, повернися до мене спиною. – ввічливо попросив Лесик, так ніби й не почув слів свого кредитора.
Сєдаков чемно виконав цей наказ і знову попередив:
– Тобі такі витівки дорого обійдуться. Ти геть чисто здурів. Ти хоч усвідомлюєш що ти робиш?
– Ану закрий пельку. Я тут в хаті господар. – заявив раптово змужнілий господар помешкання і після паузи додав. – Слухай мене уважно. За борг не хвилюйся – я тобі віддам усе до копієчки. Коли у мене з’являться гроші, тоді й віддам.
– Лічильник включений. Набіжать серйозні відсотки. – Сєдаков хоч і знаходився під прицілом, але невпинно продовжував рахувати свої прибутки. Злегка оглядаючись, він зміряв поглядом свого бунтівного боржника.
– Ти отримаєш дві тисячі доларів. Ні копійки більше, ні копійки менше. Будеш смикатися – запущу кулю у твою лису довбеньку. І прохання – мене не турбувати. Коли у мене з’являться гроші, я відразу ж дамся чути. А тепер забирайся геть звідси.
– Лесику, ти при своєму розумі?
– Тобі для прискорення кулю в задницю пустити чи ти сам виметешся з моєї хати?
– Ну добре, я піду. Але май на увазі…
– Це ти май на увазі – я тобі не хлопчик для биття. Пальцем тобі торкнутися до мене не вдасться. І спроб не роби виловлювати мене десь на вулиці. Бо пристрелю з ходу. А гроші – як тільки з’явиться можливість, поверну. Можливо за місяць поверну, а якщо будеш чемним і не надокучатимеш, тоді може й швидше. Ти все зрозумів?
– Зрозумів. І що далі, гангстер хреновий?
– А далі вимітайся звідси.
– Ну тоді все, до побачення. – Сєдаков повільно з піднятими вгору руками почав сунутися до виходу. Біля порогу озирнувся, блимнувши злими іскрами своїх очей, що ледь виднілися з поміж насуплених брів.
– Чого дивишся? Відкривай двері і вали чимдуж. – Лесик все ще тримав пістолет націленим на свого кредитора.
Сєдаков опустив одну руку, з недовірою поглядаючи на озброєного хлопця, намацав ручку дверей, обережно відчинив їх і переступив поріг.
Тільки аж тепер Лесик полегшено зітхнув. Розмовляти по-іншому з такими бандюковичами, мабуть, не можна.
Як тільки-но двері за Сєдаковим зачинилися, господар помешкання кинувся, щоб зачинити їх на замок. Не встиг Петро рукою доторкнутися до ключа, як у цю мить він отримав потужний удар.
Двері відчинялися не на зовні, а на внутрішню частину квартири. Цим, власне, Сєдаков і вирішив скористатися. Відчуваючи, що боржник підійшов до дверей, він різко з усієї сили як гепнув ними… В очах Лесика аж заіскрило. Але цього було мало. Олексій потягнув двері на себе, а потім ними здійснив іще один різкий удар. Лесик випустив зброю з рук, а сам похитнувся, втрачаючи рівновагу. Пістолет хлюпнувся на підлогу. Згодом слідом за «макаровим» туди ж повалився і Лесик.
Сєдаков тільки тепер зміг проявити усю свою лють. Наче хижий звір, він миттю стрибнув на жертву і, присівши, почав гамселити кулаками Лесика у живіт.
На кожен удар хлопець відповідав лише гучним стогоном. Спочатку він ще якось намагався дотягнутися до пістолета. У рукопашній сутичці Лесик навіть і не пробував чинити опір. Сили були очевидно нерівними. Тому спроба дотягнутися до втраченої зброї, це була для нього як останній шанс для порятунку. Однак і це намагання швидко зазнала краху.
Коли пальці Лесика вже ось-ось торкнулися холодного руків’я пістолета, Сєдаков з усієї сили запустив кулак у його живіт. В очах відразу ж зарябіло, замиготіло, а потім усе попливло. Удар був сильним. Гострий біль пронизав усе тіло. Здавалося, що нирки, печінка та інші внутрішні органи просто розірвалися. Лесик голосно зойкнув, відпустив зброю, якою остаточно так і не заволодів, та, інстинктивно схопившись руками за живіт, скрутився колобком для того, щоб стати менш вразливим під час наступних ударів.
Сєдаков, який до цього сидів над своїм суперником, підвівся і витер з чола піт. Видно під час такого бліцкригу він затратив немало енергії. Особливо старався, вкладаючи усю свою силу в останній удар.
Поки Лесик на підлозі корчився від болю, Олексій спокійно зігнувся і підібрав пістолет. Першим ділом перевірив чи стрілялка заряджена. Діставши з руків’я повну обойму патронів, Сєдаков ще більше розізлився і вдарив ногою у тіло лежачого суперника. Від люті очі його враз налилися кров’ю і стали червоними як у зайця.
– Ах ти сука! На тобі! На!.. – рекетир продовжував копати ногами лежачого хлопця, супроводжуючи цю розправу брутальною лайкою.
Кілька ударів прийшлися на хребет та плечі Лесика. А одного разу Сєдаков зафутболив ногою навіть у голову хлопця.
Від болю Лесик так голосно кричав, що матюків, якими бандюкович озвучував своє побоїще, навіть і не було чути.
Доки усе це могло тривати невідомо, але раптом у себе за спиною Сєдаков почув обурений жіночий голос:
– Що тут відбувається? – скрипнули вхідні двері, а потім знову почувся все той же голос. – Припиніть негайно, а то я викличу міліцію.
Сєдаков озирнувся. На порозі стояла доволі симпатична білявка, пишне тіло якої було недбало закутане у довгий махровий халат. За відсутності пояса білявка руками намагалася притримувати халат в районі живота, надійно прикриваючи свої ноги. Натомість пишні груди виглядали з-під одягу так, наче теж хотіли стати свідками того, що тут відбувається. Був у білявки і один недолік – обличчя її псував занадто довгий ніс. Власне, цей довгий ніс псував не тільки обличчя, але й увесь виховний процес над Лесиком.
З коридору почувши крики та стогін, жінка звісно ж не могла пройти осторонь, щоб не подивитися що тут відбувається. А побачивши свого сусіда на підлозі, обуренню Тетяни (так звали цю молоду жінку) не було меж. Вона готова була навіть кинутися на незнайомця і вчепитися своїми довжелезними відманікюреними нігтями в його товсту м’язисту шию. Нігті це сильна зброя на жіночих руках, і Сєдакову було б непереливки. Втім, коли він розвернувся, Тетяна помітила у його руках пістолет.
Зброя зупинила войовничий запал цієї небайдужої сусідки і навіть суттєво її налякала. Вона голосно ахнула, склавши руки на своїх напівоголених грудях. Якщо у незнайомця пістолет, то це вже не хлоп’ячі розбірки, а надто серйозна справа. Жахнувшись, Тетяна відкрила рота і оскільки після переляку він не закривався, то через кілька секунд прикрила його долонею. За халатом, з під якого тепер виглядали ще і її ноги, вона вже не слідкувала.
Сєдаков спочатку почував себе досить розгубленим. Зайві очевидці, які при такому погромі застали його зі зброєю у руках, – це не надто добре. Але, побачивши, як страх охоплює оцього свідка, він швидко опанував себе. Глянув спочатку на лежачого Лесика, потім на жінку, що нерухомо стояла на порозі. Тут Олексій зауважив, що перелякані жіночі очі націлені на його праву руку. Він теж перевів погляд на свою правицю і зрозумів, що саме наявність стрілялки швидко заспокоїла сусідку.
– У нас тут суто чоловіча розмова. – почав пояснювати Сєдаков, оскільки цю жіночу статую, в якої від переляку груди тряслися 120 разів у хвилину, треба було якось спровадити за двері.
Почувши більш-менш спокійний голос незнайомця, Тетяна трішечки посміливішала, прибрала долоню з рота і запитала:
– З Петриком усе в порядку?
– Петрусику, з тобою усе гаразд? – іронічно поцікавився Сєдаков, легенько поштовхуючи Лесика ногою для того, щоб той почав підводитися. Або хоча б озвався і відповів щось заспокійливе для своєї турботливої сусідки.
Хлопець заворушився, застогнав, потім ледь чутно сказав:
– Так. Усе в порядку.
– Ну ось і чудово. – радісно підсумував Сєдаков. – Ідіть додому, відпочивайте.
Співчутливо поглядаючи на Лесика, Тетяна нарешті зрушила з місця. Вона відчинила двері і готова вже була випаруватися, але тут Олексій, націливши пістолет, зупинив її:
– І ще таку річ хотів би вам нагадати. – щоб жінка ще тут бува не впісялася, після того як вона зупинилася, бандюкович відразу ж підвів пістолет до стелі. – Ніякої міліції. І не думайте викликати ментів, бо наробиш шкоди лише оцьому «геркулесові». – Сєдаков кивнув головою на Лесика, який досі лежав на підлозі і помутнілими від болю очима споглядав звідти за тим що відбувається.
– Оця стрілялка належить йому. – Сєдаков ще раз кивнув на хлопця. – Він мені погрожував. Ото, щоб не викликати ментів, суто по чоловічому вирішив відівчити цього покидька від розмахування зброєю. Чи не правда? – звернувся він до Лесика щоб той підтвердив його слова.
Хлопець нарешті почав поволі підводитися.
– Таню, дякую за турботу. – мовив Лесик, у муках видавлюючи з себе кожне слово. – Я сам якось розберуся. Дякую.
Тетяна з жалем іще раз глянула на потерпілого сусіда, потім перевела погляд на Сєдакова і перед тим як покинути квартиру, звертаючись до нього сказала:
– Будьте акуратнішими у своїх «чоловічих розмовах». А то так людину можна калікою зробити.
– Ти чув що тобі люди кажуть? – сидячи на підлозі, перепитав Лесик після того як двері за сусідкою зачинилися.
– Стули пику. – проричав Сєдаков і ногою зацідив хлопцеві у обличчя.
За мить до удару Лесик заплющив очі. Як не дивно, але цього разу болю не було. Лише суцільна темрява. Він відчув як зуби посипались на підлогу. Перед очима усе попливло. Спочатку у розмитому зображенні підлога і стеля помінялися місцями. А потім картинка взагалі зникла.
Розділ 3
Гарник був впевнений у тому, що Лесик стане третім у тій «золотій справі», яку він задумав. Був впевнений у цьому майже на сто відсотків, однак аж ніяк не сподівався, що товариш, взявши на роздуми два дні, уже через три години зателефонує і погодиться на його пропозицію.
День добігав до свого завершення. Зустрічатися сьогодні уже не було сенсу. Гарник запропонував розмову відкласти на завтра. Тим паче, що усі деталі плану у нього іще не були готові. Він розраховував відшліфувати найдрібніші моменти за той час поки Лесик буде думати. А оскільки товариш уже прийняв таке потрібне рішення, тоді за сьогоднішню ніч потрібно буде продумати усі найменші нюанси свого плану ідеального пограбування, щоб завтра його представити перед товаришами.
Однак Лесик почав дивувати:
– Я завтра не можу. Давай сьогодні.
Гарник запідозрив щось неладне, але погодився – сьогодні так сьогодні. Забили стрілку біля «Овочевого». Степан зателефонував до Каратаєва, попросив щоб той теж підкотився. А потім Гарник прихопив з собою деякі свої заготовки – записи та креслення, що стосувалися майбутнього пограбування, і рушив на місце зустрічі.
Цікаво, що першим на здибанку прийшов той, кого запросили останнім. Каратаєв стояв біля сходів магазину і травив свої легені цигаркою. Гарник був другим.
– Щось підозріло швидко зламався наш Лесик. – Вадим хитрувато примружив свої очі, звертаючись до ініціатора майбутнього пограбування. – Напевно не допомогла йому твоя стрілялка у розмові з Сєдаковим.
– Напевно. – Гарник знизав плечима. Він хотів іще кілька слів додати, але у цю мить з-за рогу будинку з’явилася постать Лесика.
Власне, поява компаньйона не мала б бути перешкодою для продовження розмови, але помітивши розбите обличчя у товариша, обоє враз замовкли, використовуючи мовчанку для того, щоб оцінити серйозність його ушкоджень.
– Чого витріщилися? – першим озвався Лесик, який цього вечора був ображеним на весь світ. – Не впізнаєте, чи що?
– Авжеж, загримувався як у театрі. – зіронізував Каратаєв.
– Я так розумію, що це Сєдаков навів таку красу на твоєму обличчі? – співчутливо допитувався Гарник.
– А яка вам різниця? Давайте краще перейдемо до суті справи.
– О, друже! – повільно протягнув Каратаєв. – Так ти не тільки загримувався, а ще й сьогодні до стоматолога ходив?
Під час розмови, коли Лесик почав відкривати рота, Вадим помітив, що у хлопця у деяких місцях відсутні передні зуби.
– Ви тут прийшли наді мною знущатися чи що? – огризнувся Петро. – Я прийняв вашу пропозицію і готовий взятися за справу. Якщо ж ні, тоді розвертаюся і йду додому.
– Спокійніше. Не гарячкуй. – Степан намагався втихомирити невдаху. – Давай відійдемо у сторону.
Біля магазину було не надто зручне місце для розмови. Постійно то хтось йшов за покупками, то уже повертався з ними.
– Давайте взагалі десь підемо присядемо. – Лесик хотів якнайшвидше зістрибнути з теми своїх неприємностей. – Інкасатори, це ж вам не в колгоспі конюшину красти. Справа серйозна.
– Зараз присядемо. – пообіцяв Гарник. – Але спочатку стрілялку поверни.
Петро здригнувся так, ніби через його тіло 220 вольт пропустили.
– Ти ж мені дав її на два дні.
– Я тобі дав її на час твоїх роздумів. – уточнив Степан. – Але це не питання. Треба – тримай, захищайся. Тільки покажи мені пістолет.
– А тобі навіщо?
– Хочу бути впевненим, що з ним все гаразд.
– Я залишив його вдома.
– Ха-ха-ха! Вадиме, ти чуєш. – Гарник звернувся до Каратаєва. – Він боїться на вулицю вийти і при цьому пістолетик залишив удома.
– Лесику, ти нас не дури. – лагідно попросив Каратаєв. – Все що трапилося, у тебе ж на обличчі написано.
– Скажи чесно, Сєдаков забрав пістолет? – Гарник намагався заглянути в очі товаришеві, але той потупився поглядом у асфальт.
Лесик ще нижче опустив голову. Відповідати йому було нічого.
– Значить, таки відібрав. – Степан зробив висновок. З зовнішнього вигляду Лесика про це неважко було здогадатися.
– Стефку, – Каратаєв звернувся до Гарника. – Мені здається, що ти помилився у виборі компаньйона. Мав заряджений пістолет і у підсумку по писку нахапав, та ще й зброю втратив. З таким партнером шапки у перехожих небезпечно красти. А що там вже про інкасаторів казати?…
Лесик був впевнений у тому що друзі бити його не будуть. Але зараз могло трапитися щось гірше, аніж профілактичні ляпаси від товаришів. Якщо вони відмовляться від його послуг, якщо Лесик залишиться за бортом ідеального пограбування, то це ж неабияка халепа. Звідки ж він тоді візьме грошей, щоб борги погасити? Тож хлопець змушений був виправдовуватися:
– Сєдакову просто пощастило. – почав невпевнено белькотіти Петро.
Гарник і Каратаєв затамували подих, Помітивши, що вони готові уважно слухати, невдаха трохи підбадьорився і продовжив. – Спочатку пістолетиком я досить страху на нього нагнав. Він ледь в штани не наклав. Але йому пощастило. Удача підвернулась на його сторону. Це просто якесь моє фатальне невезіння…
– І я про теж. – Каратаєв вирішив вставити своє слівце і звернувся до Гарника. – Стефку, ти добре подумай, чи потрібен нам такий не фартовий компаньйон. Боюсь, щоб цей невдаха не накликав на нас біду.
– Тьху, ти! – сплюнув Гарник. – І ти вже цими прикметами заразився. – Давай краще вислухаємо Петра. А потім вирішимо як далі бути.
Лесик полегшено зітхнув. Раз надали йому можливість слово сказати, значить у нього є шанс.
Ще кілька хвилин тому хлопці відійшли в сторону аби не муляти очі перехожим. Розповідь Лесика вони слухали поміж березами у парку.
– Ну ти і плуг! – зробив висновок Каратаєв, коли Лесик закінчив свою оповідку. Щось придумати своє Петро одразу так і не встиг. Тож розповів усе як було, щоправда свій переказ прикрашав негативними епітетами, спрямованими проти Сєдакова. Втім, Каратаєв, схоже, умів факти відділяти від епітетів, про що й власне свідчила його репліка.
Гарника ще важче обвести довкола пальця, але він був менш категоричним. На його обличчі читалося невдоволення, однак Степан не став давати оцінки діям свого товариша.
– З тобою усе ясно. – сказав Гарник, звертаючись до Лесика. – А тепер скажи мені де можна знайти цього Сєдакова?
– А навіщо він тобі? – здивувався невдаха.
– Як це навіщо? – розізлився Гарник. – У нього мій пістолет. Зброя мені потрібна. Треба ж мені чимось налякати військових інкасаторів. Те, що у них автомати незаряджені, ще не означає, що їх можна взяти голими руками.
У ці хвилини пухкенькі щоки затійника пограбування ще більше заокруглилися. Було зрозуміло, що терпіння його не безмежне.
– Степане, а без цього пістолета ніяк не можна обійтися? – якомога делікатніше поцікавився Лесик.
– Ніяк. З вилами на інкасаторів не підемо. Нам усім потрібно мати в руках вогнепальну зброю. Тим паче, що офіцер у інкасаторів таки матиме заряджений пістолет. Так що кажи де можна знайти цього Сєдакова?
– Він біля залізничного у «Трьох валетах» постійно тусується. Це його гадюшник. Але якщо ти надумав і справді з ним поговорити, то це безнадійно.
– Це вже не твої проблеми. Покажи нам де ті «валети» і можеш бути вільним.
«Три валети» відкрилися лише рік тому. Гарник, який служив у війську ще не встиг наслухатися про цей заклад.
– Вадим знає. – Лесик кивнув на товариша.
– Знаю. – підтвердив Каратаєв. – Але тобі так легко зістрибнути не вдасться. – звернувся він до Петра. – Ходи покажеш.
– Але ж він мене приб’є. – заскиглів невдаха. – Я вже сьогодні один раз побував у його руках.
– Ходімо. – наказав Гарник. – Почекаєш десь на вулиці. А ми з цим Сєдаковим удвох з Вадимом і розберемось. Сьогодні заберемо у нього пістолет, а завтра накинемо план пограбування.
Діватися було нікуди. Тим паче, що в компанію ніби беруть. Лесик погодився. Щоправда, вже біля самих «Трьох валетів» спробував переконати друзів:
– А може не варто? Сєдаков не такий простий як вам це здається.
– Не тряси штанками. – порадив безстрашний Гарник. – Не мине і року, і усе це місто буде у наших руках. От згадаєш колись мої слова. Зараз головне тільки інкасаторів успішно взяти для того, щоб мати стартовий капітал.
– Твоїми устами та й мед пити. – зітхнув Лесик перед тим як залишитися наодинці.
Правообладателям!
Данное произведение размещено по согласованию с ООО "ЛитРес" (20% исходного текста). Если размещение книги нарушает чьи-либо права, то сообщите об этом.Читателям!
Оплатили, но не знаете что делать дальше?