Текст книги "100 ключових подій української історії"
![](/books_files/covers/thumbs_240/100-klyuchovih-pody-ukrayinskoyi-storyi-91510.jpg)
Автор книги: Д. Журавльов
Жанр: История, Наука и Образование
Возрастные ограничения: +12
сообщить о неприемлемом содержимом
Текущая страница: 11 (всего у книги 30 страниц)
Бої під Білою Церквою і Білоцерківський мир
Дата і місце
23–25 вересня, мир – 28 вересня 1651 р., околиці Білої Церкви, сьогодні – Київська область.
Дійові особи
Богдан Хмельницький, Іван Виговський, на чолі польського війська стояли Миколай Потоцький, Мартин Калиновський, Єремія Вишевецький, литовське військо очолював Януш Радзивілл (1612–1655; досвідчений воєначальник, брав участь у Смоленській війні 1632–1634 рр., староста жмудський, з 1646 р. польний гетьман литовський, у майбутньому переможець у другій битві під Лоєвом 1651 р., головнокомандувач у важкій війні з Москвою в 1654–1655 рр., активний учасник боротьби за незалежність Литви та ініціатор Кейданської угоди зі Швецією 1655 р.).
Передумови події
Після перемоги під Берестечком значна частина польського війська (особливо підрозділи посполитого рушення) розійшлася по домівках, вважаючи, що перемогу над Хмельницьким уже забезпечено. Натомість козацький гетьман зумів зібрати нове військо зі вцілілих під Берестечком полків, закликав на допомогу ногайських татар і на осінь 1651 р. мав на Київщині до 25–30 тис. козаків і татар (проти 20 тис. коронного і 4–5 тис. литовського війська плюс невідома кількість збройних слуг). На долю литовців 1651 р. випав чималий успіх у Другій битві під Лоєвом, де Радзивілл зумів розбити козацького полковника Небабу. Литовці зайняли Київ, котрий у результаті сильно постраждав від пожежі.
Хід події
23–25 вересня 1651 р. відбулася битва (вірніше, низка боїв) під Білою Церквою, в котрих Радзивілл потіснив деякі полки Хмельницького, але початковий успіх не був підтриманий вимотаним у кампанії 1651 р. коронним військом, котре страждало від дизентерії та занепаду духу. Литовського гетьмана навіть звинуватили його польські колеги в бажанні здобути військову славу замість довгоочікуваного миру в країні. У результаті бойові дії згасли без виявлення явного переможця, і 28 вересня було укладено Білоцерківський мир. За його статтями шляхті поверталися маєтки у Київському, Брацлавському і Чернігівському воєводствах; територія, підвладна Хмельницькому, обмежувалася лише Київським воєводством; реєстрове козацьке військо скорочувалося з 40 до 20 тис. осіб; гетьман був позбавлений права мати відносини з іноземними державами і повинен був розірвати союз з Кримським ханством, відіславши татарські загони.
Наслідки події
Невигідний для козацької сторони мир та спровоковану ним кризу держави Хмельницького (на підписанні миру польські комісари, Хмельницький і Виговський ледь не загинули від рук власних збунтованих козаків) важко назвати успіхом гетьмана, проте ці випробування козацька держава все ж витримала: повстання козаків Хмельницький придушив, свій авторитет невдовзі відновив, положення миру в цілому не виконувалися. З польського боку мир не був ратифікований сеймом – процес було зірвано завдяки першому в історії Речі Посполитої застосуванню права liberum veto (вільного вето) з боку політичних кіл, налаштованих на досягнення повної перемоги над «хлопством». Мир виявився нестійкою короткою передишкою у війні. Хмельницький налагодив тісніші дипломатичні контакти з Османською імперією (на думку деяких істориків – аж до прийняття формальної османської протекції).
Історична пам’ять
Відома в Україні (з підручників, преси) подія, яка, однак, не є об’єктом для широкого відзначання річниць. Побіжно згадана в творах на тему Хмельниччини (романи М. Старицького, поема «Берестечко» Л. Костенко тощо).
Битва під горою Батіг
Дата і місце
1–2 червня (22–23 травня за старим стилем) 1652 р. поблизу гори Батіг біля сучасного села Четвертинівка Тростянецького району Вінницької області.
Дійові особи
Основним козацьким військом командував гетьман Богдан Хмельницький, авангардом керував його старший син Тиміш (1632–1653; 1648 р. був заручником у Бахчисараї, згодом сотник у Чигиринському полку, кампанія 1652 р. – його перший серйозний військовий досвід, виграв битву під Яссами 1–2 травня 1653 р., програв битву під Фінтою 17 травня того ж року, помер від рани в обложеній Сучаві 15 вересня 1653 р.); помітними воєначальниками були також Іван Золотаренко (?–1655; з корсунських міщан, 1652 р. полковник корсунський, у 1652–1655 рр. полковник ніжинський, досвідчений учасник Хмельниччини, у 1654–1655 рр. наказний гетьман козацького війська в Білорусії); Іван Богун та Йосип Глух. Татари перебували під проводом карач-бея (?–?; не ім’я, а титул, що означав князя з одного з головних родів ханства – Ширин, Барин, Аргин, Кипчак та ін. Входив до ханської ради – дивану) та нурадін-султана Аділь-Гірея.
На чолі коронного війська після смерті 1651 р. М. Потоцького стояв польний гетьман коронний Мартин Калиновський, кінні хоругви очолювали його син Самуель Єжі Калиновський (?–1652; у 1649–1652 рр. великий коронний обозний, зять великого канцлера Є. Оссолінського); піхотою та артилерією керували талановитий і популярний у війську Сигізмунд Пшиємський та ще один відомий артилерист – Криштоф Гродзицький (?–1659; полковник артилерії, учасник шведсько-польської війни 1626–1629 рр. та Тридцятирічної війни, з 1640 р. комендант відомої фортеці Кодак, яку захищав від козаків Хмельницького 1648 р., після Батога генерал артилерії коронної, учасник битви під Охматовом 1655 р., захищав Львів від шведів того самого року).
Передумови події
14 травня 1652 р. Хмельницький скликав у Чигирині козацьку раду, на якій по суті було вирішено розірвати Білоцерківську угоду. Гетьман вирішив реалізувати давню ідею союзу з Молдавією шляхом династійного шлюбу Тимоша Хмельницького і доньки молдавського господаря Василя Лупу Розанди, і козацьке військо вирушило до Молдавії. Водночас у Речі Посполитій, з якою Хмельницький зберігав нетривкий мир, розпочалася ціла кампанія з недопущення згаданого династійного шлюбу і неприємного для Речі Посполитої політичного союзу. Кампанію очолив польний гетьман Мартин Калиновський, який (на відміну від того ж Адама Киселя чи Єжі Оссолінського) ще з 1648 р. виступав за якомога жорсткішу позицію щодо «козацького бунту». У результаті поповнене шляхом набору найманців коронне військо, розквартироване на Поділлі, стало табором під горою Батіг на шляху, котрим до Молдавії мали вирушити «свати» на чолі з Т. Хмельницьким. За підрахунками польського історика В. Длуголенцького на основі компутів коронного війська, Калиновський мав солідні сили – вісім хоругов гусарії (873 осіб), чотирьох хоругов кінних аркебузирів (359 осіб), 28 хоругов панцирних козаків (2732 осіб), двох полків рейтарів (850 осіб), трьох полків драгунів (1383 осіб), однієї легкої хоругви (92 осіб), чотирьох полків німецької піхоти (4100 осіб) та трьох-чотирьох хоругов польської піхоти (466 осіб). До цієї кількості слід додати приблизно стільки ж озброєних слуг, які, щоправда, не були повноцінними воїнами. Коронне військо мало до 50 гармат.
Авангард козацького війська на чолі з Т. Хмельницьким, що йшов до Молдавії нешвидким маршем і мав виманити на себе Калиновського, був не надто численним – 5–6 тис. козаків і до 5 тис. татар. Проте слідом на дистанції денного переходу рухалися основні сили Б. Хмельницького – 15–20 тис. козаків із невідомою кількістю гармат і 8–10 тис. татар. Військо йшло «на татарський лад», тобто без табору. 30 травня козацький гетьман надіслав Калиновському листа, в якому попереджав про похід Тимоша і радив польським воєначальникам не перешкоджати йому (деякі українські історики вважають цей лист елементом військових хитрощів). Шлях Тимоша до Молдавії пролягав повз місто Ладижин правим берегом Південного Бугу, навпроти невисокої (до 100 м) гори Батіг, і саме тут було вирішено долю короткої кампанії 1652 р. Великою тактичною помилкою непопулярного у війську Калиновського історики вважають надто великі розміри табору (до 60 га, 2,5 км загальна довжина валів), до того ж недобудованого, розрахованого на більше військо, ніж зміг зібрати польний гетьман на момент битви (не всі надвірні війська встигли підійти вчасно). Великою проблемою став конфлікт між Калиновським і Пшиємським, котрому польний гетьман заздрив через заслуги і популярність генерала артилерії у річпосполитському війську. Під Батогом з козацького боку брали участь фактично лише добре вишколені довгою війною козацькі полки держави Хмельницького, до того ж добре мотивовані минулорічною поразкою та невигідною Білоцерківською угодою. Як і в битвах 1648–1649 рр., важливу роль відіграло вміння козацького гетьмана проводити швидкі несподівані маневри, зокрема завдяки допомозі татар та високій рухливості козацького війська.
Хід події
29 травня Калиновський довідався про наближення татар нурадін-султана, котрі наступного дня форсували Буг і захопили частину польських коней на пасовиськах. 1 червня відбулася сутичка між татарським передовим загоном і коронною кіннотою, котру вдалося виманити з табору і трохи пошарпати. Водночас Тиміш розгромив передову варту Калиновського, а козаки його батька почали оточувати ворожий табір, займаючи панівні висоти. Вночі на військовій нараді Пшиємський запропонував залишити німецьку піхоту в її укріпленні та відступити кіннотою в напрямку Кам’янця, чекаючи на підкріплення і сподіваючись на високу боєздатність найманців. Проте Калиновський вирішив дати бій наявними силами. Події 2 червня реконструювати непросто. Ми знаємо лише, що частина жовнірів із кінних хоругов збунтувалась, намагаючись видати Калиновського Хмельницькому за право вільного виходу з табору, і польний гетьман наказав німецькій піхоті стріляти по власній кінноті. Козаки і татари, якими керували Т. Хмельницький, І. Золотаренко і карач-мурза, пішли на штурм, і бій перетворився на кілька локальних запеклих сутичок. Найкраще боронилися німці під проводом М. Собеського та частина кінноти Пшиємського, але інші кінні хоругви кинулися тікати. Після загибелі чи полону командувачів і більшості коронної піхоти бій припинився. У полон потрапила невідома кількість (імовірно, від 3 до 5 тис.) жовнірів та їхніх слуг, доля яких була сумною. Чи то прагнучи помсти за Берестечко, чи то не бажаючи обтяжувати татар ясиром, через який степовики могли повернути додому, 3–4 червня польські полонені були вбиті козаками (польська версія, оспорюється українськими істориками). Такий трагічний фінал, на жаль, не так уже й рідко траплявся в європейських середньовічних та ранньомодерних битвах – наприклад, при Азенкурі 1415 р.
Наслідки події
Річпосполитське військо загинуло майже повністю: в бою чи потім у різнí полонених полягла вся піхота, врятувалося до 1,5 тис. кінноти та невідома кількість челяді. До 300 полонених згодом без викупу відпустив Хмельницький, якась кількість дісталася-таки татарам і вижила. Загинули обидва Калиновські, Пшиємський, полягли всі 8 хоругов річпосполитської гусарії, яка кілька років по тому не могла відновити своєї чисельності. Втрати козаків і татар невідомі, але вони навряд чи були великі – штурм табору був нетривалий, гідний опір вчинила хіба що німецька піхота та деякі кінні хоругви. Тиміш Хмельниченко одружився-таки з красунею Розандою, хоча цей шлюб і не приніс бажаних наслідків і міцного миру ні Україні, ні Молдавії, ні Речі Посполитій, яка вдруге після Жовтих Вод і Корсуня втратила основне коронне військо. Територія козацької України знову розширилася до меж часів Зборівської угоди (колишні Київське, Чернігівське та Брацлавське воєводства). Проте кампанія не могла тривати далі – на землі Речі Посполитої з півдня прийшла чума, і війна припинилась.
Історична пам’ять
Річ Посполита була вражена загибеллю коронного війська – звідси порівняння сучасниками тих подій та страху, що охопив польсько-литовську державу, з битвою біля Канн 216 р. до н. е., коли Ганнібал, здавалося, був уже «біля воріт Риму». Сьогодні добре відома в Україні битва, котру науково-популярна та художня література, а також підручники змальовують найчастіше як один із головних військових тріумфів Хмельницького, не надто наголошуючи на ролі в ній татар і тим більше на питанні про різанину після битви (серед українських істориків існують дискусії щодо наявності та мотивів останньої). В Україні активно відзначаються річниці битви, на її честь 2002 р. випущено ювілейну монету. Пам’ятають про Батіг і в сучасній Польщі, де битву часто називають «сарматською Катинню» через різанину полонених поляків (середньовічні та ранньомодерні польські автори вважали поляків нащадками сарматів). Битві присвячено повість сучасного польського письменника Яцека Комуди «Богун».
Переяславська рада і Березневі статті
Дата і місце
Рада – 18 січня 1654 р., місто Переяслав, статті підготовлено українською стороною – 27 лютого, місто Чигирин, статті видано козацькому посольству з царськими резолюціями – 31 березня, місто Москва.
Дійові особи
З козацького боку: гетьман Б. Хмельницький, генеральний писар Іван Виговський, козацькі посли полковник Павло Моржковський-Тетеря (бл. 1620–1670; шляхтич, з 1653 р. переяславський полковник, зять Б. Хмельницького, в 1663–1665 рр. гетьман Правобережної України) і генеральний суддя Самійло Зарудний (? – після 1664; очолював козацькі посольства до Варшави, Москви, Стамбула, укладав Гадяцьку угоду).
З московського боку: цар Олексій Михайлович (1629–1676; другий цар з династії Романових, у 1648–1654 рр. провів військову реформу, в 1666–1667 рр. разом із патріархом Никоном спровокував розкол у російському православ’ї, вів війни з Річчю Посполитою, Швецією, придушив Соляний і Мідний бунти); голова посольства боярин Василь Васильович Бутурлін (?–1656; з 1640 р. окольничий, з 1652 р. боярин, 1655 р. виграв битву під Слоніградком, разом із Хмельницьким зазнав поразки під Озерною); члени посольства окольничий Іван Васильович Алфер’єв (?–1700; дворянин, 1638 р. стрілецький голова в Рильську, брав участь у Земському соборі 1653 р., війні з Річчю Посполитою після 1654 р.) та стольник Григорій Григорович Ромодановський (?–1682; з 1658 р. воєвода Бєлгородського полку, з 1665 р. боярин, неодноразово керував московським військом в Україні, брав участь у Конотопській битві, підтримував І. Брюховецького, брав участь у боях під Глуховом 1653 р., придушенні повстання С. Разіна, Чигиринських походах 1677–1678 рр., убитий повсталими стрільцями). У розробці остаточної редакції Березневих статей у Москві головну роль відіграв думний дяк Алмаз Іванов (?–1669; вів переговори з Польщею і Швецією, входив до складу комісії, що звинуватила патріарха Никона).
Передумови події
Переговори з Москвою Б. Хмельницький розпочав давно (1648 р. з метою забезпечити нейтральність Москви у війні козаків з Річчю Посполитою, згодом – з метою втягнути царя в конфлікт на боці козаків; паралельно подібні переговори проводилися з Трансільванією, Османською імперією). Проте до 1653 р., стадії «обопільного виснаження» козаків і Речі Посполитої, цар не давав однозначної відповіді, обмежуючись економічною співпрацею. 19 жовтня 1653 р. Земський собор у Москві нарешті погодився взяти козаків «під високу царську руку», 2 листопада було оголошено війну Речі Посполитій, до України вирушило велике посольство на чолі з боярином В. Бутурліним. Місцем проведення генеральної військової ради обрали Переяслав, куди посольство прибуло 10 січня 1654 р. Б. Хмельницький разом із генеральною старшиною прибув на переговори 16 січня 1654 р. (гетьман ховав сина Тимоша і був не в найліпшому стані для переговорів, крім того, на Дніпрі ніяк не твердла крига).
Хід події
8 (18) січня 1654 р. у Переяславі відбулася старшинська рада, а згодом – генеральна військова рада, у якій взяли участь представники козацтва Київського, Чернігівського та Брацлавського полків, жителі Переяслава. Не було представників від селян, міщан (крім Переяслава) та духівництва.
Після зачитування царської грамоти гетьманом старшина та посли пішли до Успенського собору, де духівництво мало привести їх до присяги. Однак Б. Хмельницький зажадав, щоб посли першими принесли присягу від імені царя, що мало б забезпечити Україні збереження її прав, а також було б ствердженням союзу між обома державами. Боярин В. Бутурлін рішуче відмовився скласти присягу, у зв’язку із чим гетьман і старшини пішли на нараду, яка тривала декілька годин. У ході наради полковники переяславський П. Тетеря та миргородський Г. Лісницький приходили і просили Бутурліна скласти присягу, але безуспішно. Бутурлін відмовився присягати від імені царя, посилаючись на те, що цар не присягає своїм підданим. Жодного письмового договору в Переяславі укладено не було. Після тривалої наради і враховуючи слова Бутурліна, які гетьман і старшина тлумачили як рівнозначні присязі («вірі») царя, українська сторона склала присягу. Від імені царя гетьману було вручено грамоту та знаки гетьманської влади: військовий прапор (хоругву), булаву та шапку. Після Переяславської ради представники московського посольства побували у 117 містах і містечках України для прийняття присяги від населення на вірність цареві. За їхніми даними, присягу склали 122 542 особи чоловічої статі (ймовірно, цифра завищена; було чимало випадків відмови присягати, зокрема серед старшини і вищого духівництва, що викликало незадоволення Хмельницького).
Наступним пунктом переговорів став проект договору у формі петиції до царя з 23 пунктів, який в середині березня 1654 р. привезли до Москви переяславський полковник П. Тетеря і військовий суддя Самійло Зарудний. Оригінал угоди не зберігся, відомі кілька московських чернеток. Частина пунктів була об’єднана, і в результаті цар ухвалив 11 пунктів. За ними козацька Україна в межах 3 воєводств, обмежених Зборівським миром, переходила «під високу царську руку», зберігаючи всі особливості свого устрою, встановлювався реєстр 60 тис. козаків, гетьман (який вільно обирався козаками без царського втручання) мав право вести будь-які зовнішньополітичні зносини (з королем і слутаном – з відома царя), податки на користь царя в Україні мала збирати українська адміністрація (насправді податки царю не пересилалися до часів Брюховецького), підтверджувалися права духівництва і міщан (на що додатково були видані жалувані грамоти), призначалася платня козацькій старшині, укладався військовий союз із Москвою проти Речі Посполитої і в разі потреби проти Кримського ханства, цар допомагав із забезпеченням боєприпасами і провіантом фортеці Кодак і Запорозької Січі.
Наслідки події
Варіанти оцінок угоди: неповна інкорпорація, персональна унія, реальна унія, васальна залежність або протекторат, військовий союз, «возз’єднання братніх народів». Імовірно, сталося велике юридичне непорозуміння – для Хмельницького і козаків з їхньою річпосполитською політичною культурою угода і формула про прийом «під високу царську руку» означав одне, а для царя – зовсім інше. Результатом став початок важкого, зі швидкими проривами й серйозними відступами процесу інкорпорації козацької України Московською державою, який завершився за часів Катерини II ліквідацією в Україні козацької державності як такої.
Історична пам’ять
Знакова подія для козацької свідомості (варіант «переяславського міфу» про добровільне входження «народу незавойованого» до сфери впливу Москви – козацькі літописи, «Історія Русів», «Розмова Великоросії з Малоросією», твори Т. Шевченка тощо), російської імперської свідомості (ідея «збирання земель Русі»), українського федералізму XIX – початку XX ст. (твори М. Грушевського, М. Міхновського та ін.), радянського варіанта «Переяславського міфу» (гучне святкування 300-річчя ради 1954 р., розробка офіційної концепції, музичні твори, концерти, картини і пам’ятники в Переяславі та Києві тощо). У сучасній Україні – неоднозначний символ українсько-російських відносин, у Росії – часті рецидиви радянського варіанта сприйняття.
Гадяцька угода
Дата і місце
16 вересня 1658 р., містечко Гадяч (нині райцентр Полтавської області), затверджена королем та сеймом у травні 1659 р.
Дійові особи
Гетьман Іван Виговський, Юрій (Єжі) Немирич (1612–1659; зі знатного руського роду, аріанин за віросповіданням, покровитель протестантизму в Речі Посполитій, автор політичних та теологічних трактатів, брав участь у війнах з Московією та Швецією, на початку Хмельниччини воював проти козаків, 1655 р. визнав королем Речі Посполитої Карла X Густава, 1657 р. перейшов до Хмельницького, прийняв православ’я, став полковником, з 1657 р. – гненеральним писарем, проводив переговори зі Швецією та Річчю Посполитою; вбитий повсталими селянами); Павло Тетеря. З польського боку – Станіслав Казимир Беньовський (1611–1695; у 1640-х рр. писар Луцького гродського суду, начальник П. Тетері, у 1650-х рр. каштелян, згодом номінальний воєвода чернігівський, неодноразово керував посольствами до козаків у 1657–1660 рр., уклав Гадяцьку і Слободищенську угоди, у 1670-х рр. брав участь в обороні кордонів Правобережжя від татар); затверджена угода королем Яном II Казимиром.
Передумови події
Погіршення українсько-російських відносин в останні роки гетьманування Б. Хмельницького, спричинене сепаратними переговорами Москви і Варшави про мир (Віленське перемир’я 1656 р.), суперечками Москви й Чигирина через Білорусь тощо, призвело до переорієнтації гетьманської політики на союз зі Швецією та Трансільванією (без розриву угоди з царем). Після смерті Хмельницького його наступник гетьман І. Виговський спробував нормалізувати відносини з Москвою, проте остання зробила ставку на розкол козацької України, підтримавши антигетьманську опозицію на чолі з М. Пушкарем і Я. Барабашем. У результаті гетьман був змушений піти на нормалізацію відносин з ослабленою через війну Річчю Посполитою, котра пропонувала козакам «повернення у звичний світ» правових норм і свобод, за що виступала й чимала частина козацької старшини. У вересні 1658 р. до Гадяча прибула польська делегація, яка почала переговори з козаками, агітуючи їх за небувало вигідну угоду з «ойчизною».
Хід події
У Гадяцькому договорі робилася спроба дати нові назви і визначення Українській державі – «Велике князівство Руське», яке об’єднувало воєводства Київське, Брацлавське та Чернігівське. На переговорах українська сторона домагалася, щоб до складу Великого князівства Руського входили й західні українські землі – воєводства Волинське, Подільське, Руське та Белзьке, а також Пінський та Мстиславський повіти. Однак польські посли виявили щодо цього непоступливість. На підставі Гадяцької угоди створювалася триєдина Річ Посполита в складі Польщі, Великого князівства Литовського та Великого князівства Руського. Велике князівство Руське повинно було мати свій найвищий судовий трибунал із діловодством українською мовою, своїх урядовців, власну державну скарбницю, свою монету (для її карбування передбачалося відкрити монетний двір у Києві), реєстр із 30 тис. козаків і 10 тис. найманого війська. Польським військам заборонялося перебувати на території Великого князівства Руського. У разі воєнних дій, перебуваючи на територіях Великого князівства Руського, вони переходили під командування руського гетьмана. Києво-Могилянська колегія здобувала права, які мала Краківська, планувалося заснувати ще одну академію з університетськими правами. Дозволялося засновувати колегії, гімназії з латинською або грецькою мовами навчання, всілякі українські школи, передбачалося вільне книгодрукування.
Законодавча влада належала Раді, своєрідним національним зборам депутатів від усіх земель Великого князівства Руського й від усіх станів – козаків, шляхти, духівництва, міщан (селяни не були представлені). Козакам забезпечувалися їхні традиційні соціальні права, на пропозицію гетьмана, по сто козаків з кожного полку щороку отримували шляхетство. У Великому князівстві Руському запроваджувалися посади канцлера, маршалка, підскарбія і вищий судовий трибунал. Вища виконавча влада надавалася гетьманові, що обирався на Раді пожиттєво із затвердженням цього рішення королем. Водночас гетьман вважався київським воєводою й сенатором. Брестська церковна унія цілковито скасовувалася у Великому князівстві Руському, православні зрівнювались у правах із католиками. У сенаті Речі Посполитої мали надати місце православному митрополитові київському і п’ятьом православним єпископам. Католицькій церкві та іншим релігійним конфесіям забезпечувалася повна толерантність. У першому розділі Гадяцького договору визначалася також спільна міжнародна політика. Всі три республіки мусили об’єднати зусилля для здобуття берегів Чорного моря й відкриття на ньому вільної навігації, взаємно допомагати одна одній у війні, зокрема проти Москви, якщо вона не поверне тих литовських і білоруських земель, які вона приєднала до себе. На випадок угоди Московії з Річчю Посполитою вона може бути прийнята як четвертий незалежний член федерації.
Початковий варіант угоди був відвезений для ратифікації сеймом Речі Посполитої, що відбулося в травні 1659 р. По суті, новий варіант угоди передбачав значне зменшення зовнішньополітичних прав Великого князівства Руського, не було внесено в угоду пункт про скасування унії, мав бути відновлений адміністративний устрій Речі Посполитої, до своїх маєтків могли повертатися магнати і шляхта тощо.
Наслідки події
Угода спричинила початок війни Москви й Чигирина. Крім того, змінений варіант Гадяцької угоди викликав загальне незадоволення в Україні і призвів до народних повстань проти Виговського, а також до старшинського перевороту, в ході якого гетьман восени 1659 р. зрікся булави й емігрував. Водночас початкова версія угоди стала зразком для багатьох козацько-польських угод, її вважають одним із найвищих злетів козацько-річпосполитської політичної думки XVII ст.
Історична пам’ять
Непогано знана у Східній Європі та на постарадянському просторі подія, в Росії сприймається як символ непорозуміння і «ворожнечі братських народів», в Україні часто відзначається силами науковців, українського козацтва (особливо 350-та річниця), відображена в художніх творах І. Нечуя-Левицького, Ю. Мушкетика, О. Лупія, Г. Тарасюк, В. Кожелянки, І. Корсака та ін.
Правообладателям!
Это произведение, предположительно, находится в статусе 'public domain'. Если это не так и размещение материала нарушает чьи-либо права, то сообщите нам об этом.