Текст книги "100 ключових подій української історії"
![](/books_files/covers/thumbs_240/100-klyuchovih-pody-ukrayinskoyi-storyi-91510.jpg)
Автор книги: Д. Журавльов
Жанр: История, Наука и Образование
Возрастные ограничения: +12
сообщить о неприемлемом содержимом
Текущая страница: 24 (всего у книги 30 страниц)
Перший Великий збір і заснування ОУН
Дата і місце
29 січня – 3 лютого 1929 р., Відень.
Дійові особи
Євген Коновалець (1891–1938; полковник і один із провідних лідерів «наддніпрянських» січових стрільців, відзначився в бойових діях 1918–1919 рр., 1921 р. очолив УВО, з 1927 р. на чолі Проводу українських націоналістів, з 1929 р. на чолі ОУН, співпрацював з кількома європейськими спецслужбами, зокрема литовською і німецькою, творець агентурної сітки ОУН, убитий у Роттердамі радянським агентом П. Судоплатовим); Микола Сціборський (1898–1941; головний ідеолог ОУН, талановитий публіцист, автор теорії «солідаризму» і корпоративного державного устрою, заступник Є. Коновальця, з 1940 р. в ОУН(М), убитий 1941 р.); Володимир Мартинець (1899–1960; здібний публіцист, член Верховної команди УВО в 1927–1933 рр., секретар і член Проводу українських націоналістів, головний редактор часописів «Розбудова Нації» і «Сурма», потім – «Українського слова»); Дмитро Андрієвський (1892–1976; східняк, інженер, прихильник УНР, в ОУН керував питаннями зовнішньої політики, публіцист); Дмитро Демчук (1895–1963; сотник армії УНР, провідний діяч Легії Українських Націоналістів, обраний до складу Проводу українських націоналістів, фінансовий референт ПУНу, в 1945–1955 рр. в’язень радянських таборів); Юліан Вассіян (1894–1953; публіцист, філософ, один з ідеологів ОУН); Микола Капустянський (1879–1969; східняк, ветеран Російсько-японської і Першої світової воєн, офіцер царської армії, згодом армії гетьманату та генерал-хорунжий армії Директорії, один із лідерів УВО, керував підготовкою вояків ОУН, після 1940 р. на боці ОУН(М)); головним суддею ОУН обрано Макара Кушніра (1890–1951; східняк, політичний діяч і журналіст, дипломат, організатор пропагандистської роботи); головою Проводу ОУН на західноукраїнських землях було призначено Зенона Пеленського (1902–1979; видавець, політичний референат ОУН, співзасновник УГВР, у 1955–1967 рр. член редакції «Радіо Свобода»); його помічником призначено Степана Ленкавського (1904–1977; один із головних ідеологів ОУН, з 1941 р. референт пропаганди ОУН(Б), автор «Десяти заповідей українського націоналіста»); 1930 р. Крайовий провід очолив Юліан Головінський (1894–1930; офіцер УГА, активний член і один із лідерів УВО, вбитий польськими поліцейськими).
Також значне місце посідали Роман Сушко (1894–1944; ветеран УСС, відіграв важливу роль у перемозі Директорії наприкінці 1918 р., двічі був комендантом УВО, вбитий агентом НКВС 1944 р.); Омелян Сеник (1891–1941; один із провідних діячів УВО, член Проводу ОУН, питання про його відставку за звинуваченням у зраді стало приводом для розколу ОУН 1940 р., убитий 1941 р., можливо, радянськими агентами чи членами ОУН(Б)); Ріхард Ярий (1898–1969; один із головних військових помічників Є. Коновальця, вкрай спірна постать – агент абверу, а може, і радянських спецслужб).
Передумови події
Створення ОУН відбулося в час, коли перспективи української справи в еміграції виглядали малообнадійливими. На українських землях під владою Чехословаччини, Польщі та Румунії українські суспільно-політичні і громадські організації у переважній більшості, за винятком Української військової організації (УВО), схилялися до легальної діяльності на засадах парламентаризму, що нерідко набувало форм фактичної співпраці з чужими режимами на українських землях. У радянській Україні будь-які спроби антибільшовицької національної діяльності жорстоко придушувалися.
Не було згоди і в емігрантському середовищі українства. Провалювалися одна за одною спроби об’єднання еміграції, представленої симпатиками УНР, гетьманату, анархістськими колами. Як показали дискусії під час організації в червні – вересні 1926 р. Українського національно-політичного об’єднання за кордоном (УНПО), розбіжності в поглядах були занадто великі. 1925 р. у Чехії М. Сціборський створив Легію українських націоналістів (ЛУН), її лідер закликав до «активної боротьби з окупантами – Москвою, Польщею, Румунією», для чого він спробував об’єднати радикальну студентську молодь і емігрантів-гетьманців. До складу Легії увійшов навіть нечисленний Союз українських фашистів на чолі з Леонідом Костарівим та Петром Кожевниковим (згодом вони стануть співзасновниками ОУН, але невдовзі будуть виключені з неї через шпигунство на користь Німеччини та Італії). Проте ядром майбутньої організації стала Українська військова організація на чолі з харизматичним Євгеном Коновальцем. Близькими за ідейними постулатами до Легії та УВО були студентські групи (Група студентської національної молоді на чолі з В. Мартинцем та Ю. Вассияном, а також братом Є. Коновальця Мироном, Союз української націоналістичної молоді на чолі з С. Охримовичем, С. Ленкавським та Б. Кравцівим). 1927 р. у Берліні відбулася Перша конференція українських націоналістів, учасники якої поставили перед собою завдання консолідувати українські сили в еміграції й Україні. На конференції було ухвалено рішення про створення Проводу Українських Націоналістів (ПУН) для координації діяльності націоналістичних організацій. Було також засновано офіційне видання ПУН журнал «Розбудова нації». У квітні 1928 р. в Празі відбулася Друга конференція українських націоналістів, на якій було ухвалено рішення про проведення в наступному році Конгресу українських націоналістів.
Хід події
28 січня – 3 лютого 1929 р. у Відні відбувся І Конгрес, або І Великий збір ОУН. У його роботі взяли участь 30 делегатів і гостей. Серед них від ЛУН було 10, від Української військової організації (УВО) – 5, від Групи української національної молоді – 3 і від Союзу української націоналістичної молоді – 2 делегати.
Збір ухвалив низку постанов про створення та устрій ОУН, її мету і завдання, обрав керівні органи. Очолив провід ОУН Є. Коновалець, його заступником став М. Сціборський, секретарем – В. Мартинець. Членами ПУН були обрані: Д. Андрієвський, Д. Демчук, Ю. Вассиян, М. Капустянський, П. Кожевников, Л. Костарів. Головним суддею ОУН став М. Кушнір, головним контролером – Я. Моралевич. Через деякий час Л. Костарів і П. Кожевников були виведені зі складу ПУН і виключені з членів ОУН. На захист Кожевникова раптово виступив Д. Донцов, що стало однією з причин його фактичного відходу від ОУН, хоч організаційно він ніколи не був пов’язаний з нею. У складі проводу створювались референтури: організаційна, політична, військова, ідеологічна, пропаганди, зв’язку, фінансів, секретаріат. Великий збір заявив, що ОУН не буде обмежувати свою діяльність якоюсь конкретною територією, а прагнутиме опанувати всі українські терени та ті землі, де мешкають українці. ОУН проголошувала, що вестиме «політику всеукраїнського державництва» і протистоятиме всім партійним і класовим угрупованням українства. У постановах Великого збору український націоналізм охарактеризовано як духовний і політичний рух, а українську націю як «вихідне заложення кожної чинності та цільове призначення кожного прямування українського націоналізму». І Великий збір заклав основи організаційно-територіального поділу ОУН як в Україні (ЗУЗ), так і за її межами. На рідних землях територіальна структура ОУН складалася з країв і округ, в еміграції – з теренів і держав, які ділилися на відділи.
Наслідки події
Утворення ОУН стало помітним кроком на шляху становлення українського націоналістичного руху XX ст. Водночас схильність багатьох засновників організації до тоталітарних ідеологій, «вождизму» пізніше дасться взнаки як самій організації, так і її симпатикам, героям і жертвам.
Історична пам’ять
Добре відома в Україні подія (відображена в публіцистиці, художній літературі, засновникам ОУН встановлено кілька пам’ятників у західних областях України. Водночас сприйняття ОУН у різних частинах України і тим більше в сучасній Росії дуже відрізняється – від палкого захоплення до ненависті й демонізації, що провокує конфлікти й сьогодні.
Початок масової колективізації і «розкуркулення» в Україні
Дата і місце
Кінець 1929–1930 рр., вся територія УСРР.
Дійові особи
Відповідальність несе особисто Йосип Віссаріонович Сталін. Відповідальним за колективізацію був призначений нарком землеробства СРСР Яків Аркадійович Яковлєв (Епштейн, 1896–1938 рр., у 1920-х рр. на різних партійних посадах в Україні, один з організаторів УСРР, активний борець із релігією, член ЦК ВКП(б), у 1929–1934 рр. нарком землеробства СРСР, очолював комісію Політбюро ЦК ВКП(б) з питань колективізації, що розробила її графік, репресований).
В Україні політику здійснювали перший секретар ЦК КПУ Станіслав Косіор (1889–1939; один з організаторів КП(б)У, у 1928–1938 рр. перший секретар ЦК КП(б)У, один із головних організаторів голодомору і репресій в Україні, репресований), Влас Чубар (1891–1939; з 1920 р. голова Української ради народного господарства, у 1923–1932 рр. голова Ради народних комісарів УСРР, один із головних організаторів голодомору і репресій в Україні, з 1932 р. заступник голови Раднаркому СРСР, 1937 р. нарком фінансів СРСР, репресований), безпосередньою організацією репресивних заходів проти «куркульства» займався Всеволод Балицький (1892–1937; у 1923–1931 рр. голова ДПУ УСРР і одночасно повпред ОДПУ СРСР, у 1924–1930 рр. нарком внутрішніх справ УСРР, один із головних організаторів масових репресій і голодомору в Україні, розстріляний у ході сталінських чисток).
Передумови події
Після провалу спроб примусової колективізації (коли масово провадилося і розкуркулення з розподілом вилучених земель або створення на їх основі радгоспів) у часи військового комунізму більшовицька влада зробила перерву в цій нелегкій справі. У 1920-х рр. точилися гострі дискусії щодо термінів, форм та методів колективізації сільського господарства в СРСР. Після початку згортання непу внаслідок гострої кризи хлібозаготівель та початку розгрому політичної опозиції Сталіним ситуація змінилася. 7 листопада 1929 р. у газеті «Правда» була опублікована стаття Сталіна «Рік Великого перелому», в якій 1929 р. було оголошено роком «корінного перелому в розвитку нашого землеробства». Ця стаття визнана більшістю істориків відправним моментом «суцільної колективизації». Виступаючи на конференції аграрників-марксистів 27 грудня 1929 р., Сталін заявив про те, що необхідним для сільського господарства заходом є масове розкуркулення та створення великих колективних господарств – колгоспів і радгоспів.
Хід події
Листопадовий (1929) пленум ЦК ВКП(б) Ухвалив постанову «Про підсумки і подальші завдання колгоспного будівництва», в якому було поставлено завдання в основному завершити колективізацію до кінця п’ятирічки (1932 р.). Було ухвалено рішення направити в колгоспи на постійну роботу 25 тис. міських робітників для керівництва новоствореними колгоспами і радгоспами (фактично їх кількість згодом зросла до 73 тис.) 30 січня 1930 р. було ухвалено постанову ЦК ВКП(б) «Про заходи щодо ліквідації куркульських господарств у районах суцільної колективізації» (куди входила і Україна), що поділило куркулів на три категорії і допускало для першої, що найбільш активно протидіяла колективізації, не лише виселення до Сибіру, але й розстріл. Виселенню у віддалені місця з конфіскацією майна підлягали куркулі другої категорії і навіть так звані «підкуркульники», тобто середняки і бідняки, що не підтримували колгоспів (у результаті в окремих селах частка розкуркулених сягнула 15 і більше відсотків). Виселених на спецпоселення, як правило, кидали напризволяще без будь-якої допомоги. Куркулі, віднесені до третьої категорії, як правило, переселялися всередині області або краю.
1 лютого 1930 р. РНК СРСР і ЦВК СРСР видали постанову «Про заходи щодо зміцнення соціалістичного перевлаштування сільського господарства в районах суцільної колективізації і щодо боротьби з куркульством», яка скасовувала право на оренду землі і використання найманої праці в одноосібних селянських господарствах. 4 лютого 1930 р. була видана секретна інструкція Президії ЦВК СРСР «Про виселення і розселення куркульських господарств», і згідно з наказом ОДПУ № 44. 21 від 6 лютого 1930 р. почалася операція з «вилучення» 60 тис. куркулів «першої категорії». Нарешті спільною постановою РНК СРСР № 90 і ЦВК СРСР № 40 від 13 листопада 1930 р. «Про недопущення куркулів і позбавленців у кооперацію» було заборонено будь-яку кооперацію, включаючи членство в колгоспах, для осіб, що мають статус куркуля. Для проведення розкуркулення залучалися «соціально близькі бідняки», зацікавлені в розподілі майна розкуркулених.
Наслідки події
У березні 1930 р. досягнутий такими заходами рівень колективізації був оголошений як 50 % по країні. Безліч колгоспів розвалювалися відразу ж після створення, призводячи до масової загибелі худоби. Небажання вступати в колгоспи також спричиняло масовий забій худоби, приховування зерна, скорочення посівів. Постачання продовольства в міста катастрофічно впало. Насильницькі хлібозаготівлі, що супроводжувалися масовими арештами і розоренням господарств, призвели до небаченої з 1921 р. хвилі виступів селян. У 1930 р. в СРСР було зареєстровано 1642 масових селянських виступи, в яких взяли участь до 800 тис. осіб. В Україні в цей час хвилюваннями була охоплена більш ніж тисяча населених пунктів. Відділ центральної реєстратури ОДПУ у довідці про виселення куркулів з початку 1930 р. до 30 вересня 1931 р. визначав число «спецпереселенців» – 517 665 сімей, 2 437 062 особи, з них з України вивезено не менш ніж 100 тис. родин (до 600 тис. осіб), виселено в рамках республіки ще 100 тис. родин. Результатом стала дезорганізація сільськогосподарського виробництва в республіці та країні. У березні 1930 р. Сталін був змушений опублікувати програмну статтю «Запаморочення від успіхів», у якій засуджулося порушення принципу добровільності при вступі до колгоспів і пояснювалося, що «ліві загини» допускаються місцевими керівниками. На місця була направлена урядова директива про пом’якшення курсу на колективізацію. Але ці «засудження перегинів» були лише ширмою пропаганди.
Історична пам’ять
Чудово відома на всьому колишньому пострадянському просторі трагічна подія, котра зачепила мільйони людей і, зокрема, назавжди змінила обличчя українського села. Жертвам колективізації та розкуркулення встановлено низку пам’ятних знаків, річниці події супроводжуються гострими дискусіями в ЗМІ, Інтернеті з представниками сталіністського напрямку в громадській думці України.
Процес СВУ
Дата і місце
9 березня – 19 квітня 1930 р., оперний театр Харкова, Україна.
Дійові особи
Процес курирував голова ДПУ УСРР Всеволод Балицький, головував на суді Антон Приходько (1891–1938; у 1922–1926 рр. повноважний представник УСРР у Москві, згодом у Празі, генеральний прокурор УСРР, 1934 р. заарештований, 1938 р. розстріляний); найпомітнішою особою серед «громадських обвинувачувачів» був Панас Любченко (1897–1937; колишній член УПСР, згодом УКП, у 1927–1934 рр. секретар ЦК КП(б)У, з 1933 р. перший заступник голови Раднаркому УСРР, з 1934 р. голова Раднаркому УСРР, з 1934 р. член Політбюро ЦК КПУ, один із головних організаторів голодомору, покінчив життя самогубством перед арештом органами ДПУ).
На лаві підсудних опинилися 45 осіб, серед них варто виділити академіка Сергія Єфремова, Володимира Чехівського (1876–1937; член УСДРП, у 1918–1919 рр. прем’єр-міністр і міністр закордонних справ УНР, 1921 р. один із засновників УАПЦ, християнський соціаліст, розстріляний), Андрія Ніковського (1885–1942; був членом ТУП і згодом УПСФ, редактор газети «Нова рада», 1918 р. голова УНС, 1920 р. міністр закордонних справ в емігрантському уряді УНР, 1923 р. повернувся в Україну, після справи СВУ звільнений 1938 р., помер у Ленінграді під час блокади), видатних істориків Йосипа Гермайзе (1892–1958; був членом УСДРП, професор Київського інституту народної освіти, помер у таборах) та Михайла Слабченка (1882–1952; академік ВУАН, професор Одеського інституту народної освіти, спеціаліст з української ранньомодерної історії, після поцесу СВУ ще кілька разів репресований, помер у злиднях), письменницю Людмилу Старицьку-Черняхівську (1868–1941; поетеса, драматург, перекладач, активна учасниця жіночого руху, відповідно донька і племінниця двох українських класиків – М. Старицького та М. Лисенка, померла на засланні), ключовим звинувачуваним був також Микола Павлушков (1902–1935; племінник С. Єфремова, студент Київського інституту народної освіти, призначений слідством на роль керівника Спілки української молоді, видав органам щоденник дядька, каявся і визнавав провину, відправлений на Соловки, 1937 р. розстріляний).
Передумови події
У ході побудови сталінського соціалізму, що передбачав «культурну революцію», чистки старої інтелігенції набули постійного характеру. Згортання українізації, тотальний наступ на село – все це слід було якось пояснювати масам, для чого було обрано найпростіший спосіб – шпигуноманію. Наприкінці 1920-х – на початку 1930-х рр. ДПУ УСРР та СРСР сфабрикували низку справ проти «ворогів народу» («шахтинська справа» 1928 р., «справа Промпартії» 1930 р.). Головною метою показових процесів була демонстрація небезпеки, яку становлять колишні політики та «специ», «пов’язані з політичними центрами на еміграції або іноземними розвідками» тощо. У липні 1929 р. ДПУ УСРР провело низку арештів і допитів. На вкрай хиткому юридичному ґрунті було сфабриковано справу про підпільні організації «Спілка визволення України» та «Спілка української молоді». Членам організацій приписувалася підготовка до заколоту з метою проголошення незалежної УНР та ліквідації завоювань соціалізму, співпраця з «петлюрівськими центрами на еміграції» та польською розвідкою, підготовка терактів проти радянських керівників тощо.
Хід події
На лаві підсудних опинилися 2 доктори – члени ВУАН, 15 професорів вишів, 2 студенти, 1 директор середньої школи, 10 учителів, 1 теолог і 1 священик УАПЦ, 3 письменники, 5 редакторів, 2 кооператори, 2 юристи і 1 бібліотекар. 15 підсудних були співробітниками ВУАН. Більшість підсудних (31 особа) були колись членами українських політичних партій (15 – УПСФ, 12 – УСДРП, 4 – УПСР), дев’ятеро були міністрами УНР або членами Центральної Ради. Широкою була зрежисована чекістами «географія змови» (Київ, Одеса, Дніпропетровськ, Полтава, Миколаїв, Чернігів, Вінниця). Частина підсудних каялася в усьому, що їм було пред’явлено, дехто (Й. Гермайзе) заперечував свою провину і сумнівався в об’єктивності слідства. Відкритий процес-шоу широко висвітлювала преса, яка за чіткою вказівкою ДПУ публікувала «листи трудящих» із закликами суворо покарати звинувачених (так відпрацьовувалися політтехнології пізніших політичних процесів сталінської доби).
Наслідки події
13 підсудним загрожувала смертна кара, проте суть задумки Балицького полягала в демонстрації гуманності радянського правосуддя навіть до таких «невиправних» ворогів радянської влади. Головного – публічного приниження, розколу в середовищі цвіту української інтелігенції, залякування її основної маси на прикладі 45 фігурантів процесу – органи домоглися, і тепер можна було дозволити собі бути «милосердними». З 45 підсудних 4 було засуджено до 10 років ув’язнення із суворою ізоляцією, 6 – до 8 років, 3 – до 6, 10 – до 5, 21 – до 3, 1 – до 2; з них 10 дістали умовні вироки і були негайно звільнені, ще 5 були помилувані за кілька місяців. Частину засуджених було заслано на Соловки до сумнозвісного СТОП (рос. СЛОН). У 1930-х pp. і під час перших місяців Другої Світової війни багато учасників процесу СВУ були знову заарештовані і знищені, декільком пощастило емігрувати або пережити війну в СРСР.
Історична пам’ять
Початок масових репресій проти української інтелігенції і «розстріляного відродження» – добре відома сьогодні в Україні трагічна подія, річниці якої нерідко згадуються в пресі, на телебаченні, в публіцистиці. Водночас деякі представники лівих сил в Україні та Росії продовжують вперто боротися з очевидним, наполягаючи на справжності СВУ і СУМ у 1926–1929 рр., іноді покладаючись на спогади колишніх політв’язнів-емігрантів, котрі намагалися зобразити себе членами реальної опозиційної організації.
Голодомор 1932–1933 рр.
Дата і місце
Листопад 1932 – літо 1933 рр., вся територія тодішньої УСРР.
Дійові особи
Організаторами Голодомору на сьогодні офіційно визнано генерального секретаря ЦК ВКП(б) Йосипа Віссаріоновича Сталіна, голову Раднаркома СРСР і комісії з виконання хлібозаготівель в Україні В’ячеслава Михайловича Молотова (Скрябіна, 1890–1986; у 1920–1921 рр. перший секретар ЦК КП(б)У, голова Раднаркому СРСР у 1930–1941 рр., нарком і міністр закордонних справ у 1939–1949, 1953–1956 рр., один із головних соратників Сталіна й організаторів голодомору, репресій, укладення пакту з Німеччиною 1939 р., після смерті Сталіна – один із лідерів опозиції М. Хрущову, знятий з посад, 1961 р. виключений з партії), Лазаря Мойсейовича Кагановича (1893–1991; в 1925–1928 рр. генеральний секретар ЦК КП(б)У, 1933 р. на чолі Сільськогосподарського відділу ЦК ВКП(б), близький соратник Сталіна, у 1930-х рр. був наркомом шляхів сполучення, важкої промисловості, паливної промисловості, стояв на чолі комісії з виконання хлібозаготівель на Північному Кавказі, діяв і в Україні, особисто затверджував «квоти» на репресованих, 1947 р. перший секретар ЦК КП(б)У, 1957 р. в опозиції до М. Хрущова, знятий з посад), Павла Петровича Постишева (1887–1939; у 1933–1934 рр. перший секретар Харківського обкому КП(б)У, у 1933–1937 рр. другий секретар ЦК КП(б)У та перший секретар Київського обкому, пропагандист і публіцист, один із головних організаторів та ініціаторів репресій, розстріляний у ході «чисток», реабілітований 1956 р.), керівників УСРР Станіслава Косіора, Власа Чубаря та Менделя Хатаєвича (1893–1937; з 1925 р. член Центральної ревізійної комісії ВКП(б), з 1930 р. член ЦК ВКП(б), у 1932–1937 рр. член Політбюро КП(б)У, в жовтні 1932 р. відповідальний за виконання хлібозаготівель у Харківській області, 1933 р. перший секретар Дніпропетровського обкому, 1937 р. другий секретар ЦК КП(б)У, розстріляний у ході «чисток», реабілітований 1956 р.). Відзначимо також важливу роль голів ДПУ УСРР Станіслава Реденса (1892–1938; у 1917–1921 рр. на чолі Одеської, Кримської ЧК, голова ДПУ УСРР у 1931–1933 рр., 1933 р. начальник УНКВС, розстріляний 1938 р.) і уповноваженого ОДПУ в Україні (з листопада 1932 р.) Всеволода Балицького.
Передумови події
7 серпня 1932 р. з’явилася постанова ВЦВК і РНК СРСР «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперативів та про зміцнення суспільної (соціалістичної) власності», відома під назвою «Закон про п’ять колосків». Розкрадання майна колгоспів каралося розстрілом, за наявності пом’якшуючих обставин – позбавленням волі на термін не менш ніж 10 років. 11 серпня 1932 р. Сталін у листі до Кагановича прямо говорив про небезпеку «втратити Україну» і про необхідність зробити з УСРР зразкову радянську республіку. Для «умиротворення» непокірних українських селян, які відмовлялися здавати зерно державі, було вирішено застосувати терор голодом. Подібні ж методи (в дещо менших масштабах) були використані і в інших хліборобських районах СРСР.
Хід події
25 жовтня було ухвалено постанову Політбюро ЦК КП(б)У «Про необхідність подолання відставання країни у виконанні плану хлібозаготівель». Жовтневий пленум ЦК КП(б)У зобов’язав партійні організації домогтися негайного перелому хлібозаготівель, оперативного керівництва хлібозаготівлями, організувати «боротьбу за хліб», зробити останні дні жовтня та листопад вирішальними щодо виконання плану хлібозаготівель, у 10 разів підвищити темпи виконання річного плану до 15-ї річниці Жовтневої революції. Вже в листопаді 1932 р. комісією Молотова було запроваджено систему спеціальних бригад з добування зерна («червоні валки»). Загалом до таких бригад входило понад 110 тис. добровольців, набраних з-поміж селян, які таким чином намагалися врятуватися від голодної смерті, одержуючи певний відсоток від вилученого зерна і харчів.
1 листопада РНК УСРР визнало незадовільним виконання річного плану хлібозаготівель по Україні та встановило остаточний план хлібозаготівель по секторах, областях та культурах у розмірі 282 млн пудів. 18 листопада 1932 р. вийшла постанова ЦК КП(б)У про заходи щодо посилення хлібозаготівель, згідно з якою окремі господарства за невиконання планів хлібозаготівель каралися натуральними штрафами (перелік «штрафних» товарів розширювався і насамкінець включав по суті всі види продовольства), Реденсу і Косіору було доручено зайнятися розгромом «контрреволюційних кубел» у республіці. У грудні в 82 районах УСРР було заборонено торгівлю харчами, сюди припинилися поставки промислових товарів. Пік голоду припав на початок 1933 р., коли було з’їдено рештки попереднього врожаю. Від допомоги Заходу СРСР категорично відмовився, заявивши, що в країні голоду немає. 22 січня 1933 р. було прийнято Директиву ЦК ВКП(б) і РНК СРСР «Про запобігання масовому виїзду селян, які голодують», якою заборонявся виїзд за межі території Радянської України та Кубані. В квітні 1933 р. у ході загальної паспортизації селянам було заборонено видавати паспорти. В УСРР мали місце численні факти голодних бунтів, канібалізму і трупоїдства. Лише навесні 1933 р. влада подекуди почала організовувати харчувальні пункти на польових станах, для чого було виділено частину раніше відібраного зерна. З метою налагодження життя в ураженому голодомором селі були організовані надзвичайні органи компартійної диктатури – політвідділи МТС і радгоспів. З новим непоганим врожаєм 1933 р. тиск на селян значно послабився.
Наслідки події
Цифри втрат населення УСРР від голодомору вкрай дискусійні (від 3,9 до 6–8 млн) Найбільшими були втрати в столичній Харківській та Київській областях, найменшими – в Донецькій. Голодомор зруйнував традиційне українське село, яке зберігало традиції української родини. Був зруйнований і вже ніколи не відновлений високий шлюбний потенціал українського села. Терор голодом призвів до важких, часом непоправних економічних та етнопсихологічних наслідків для наступних поколінь українців, особливо селян.
Історична пам’ять
Після замовчування за радянських часів подія визнана в Україні актом геноциду (2006 р.), 24 країни офіційно визнали голодомор геноцидом українського народу, 2008 р. Європарламент визнав подію злочином проти людства, проте в середовищі як українських, так і російських та західних істориків дотепер ідуть дискусії щодо національного чи соціального характеру терору (геноцид чи соціоцид), навіть штучності його природи (Г. Касьянов), у суспільстві продовжується полеміка з прихильниками старої радянської версії про «тимчасові продовольчі труднощі». 2000 р. указом президента України чеверту суботу листопада проголошено Днем пам’яті жертв голодомору та політичних репресій. У 2005–2009 рр. історична пам’ять про подію була надзвичайно актуалізована, провадилися сотні заходів зі вшанування пам’яті жертв, створено музеї та меморіали голодомору, встановлено десятки пам’ятників і пам’ятних знаків на честь жертв події в Україні та за кордоном. 2010 р. судовим розглядом завершилася кримінальна справа за фактом здійснення злочину геноциду. Винними суд визнав сім вищих керівників СРСР та УСРР. Події присвячені романи У. Самчука «Марія», В. Барки «Жовтий князь», низка поетичних та музичних творів, кінофільмів. У сучасній Україні офіційна влада дедалі частіше демонструє свою байдужість до теми.
Правообладателям!
Это произведение, предположительно, находится в статусе 'public domain'. Если это не так и размещение материала нарушает чьи-либо права, то сообщите нам об этом.